הודיה+ב.+-+הסכם+אוסלו+ורצח+רבין

__** הסכמי אוסלו ורצח רבין **__ ** תוכן עניינים: **

יצחק רבין הסכמי אוסלו "הסכמי העקרונות" העמקת השסע האידיאולוגי בחברה הישראלית: 'ימין' כנגד ה'שמאל' סערה במדינה רצח יצחק רבין סיכום ביבליוגרפיה ** רקע ** במשך השנים שלאחר מלחמת ששת הימים ב-1967, כחלק מתהליך השלום בין ישראל לפלסטינים (ערבים תושבי ארץ ישראל), התנהלו שיחות רבות בין ממשלות ישראל לבין מדינות ערב השכנות בנוגע לאוטונומיה (שלטון עצמי) לפלסטינים בארץ ישראל, ולהעברת שטחי יהודה, שומרון ורצועת עזה לרשותם. זאת במטרה להוביל לפתרון הסכסוך ופעולות הטרור הרבות מצד הפלסטינים. ממשלות ישראל סירבו לדון ישירות עם נציגים פלסטינים או עם ארגון אש"ף- 'הארגון לשחרור פלסטין'- ארגון המורכב מכמה תנועות פלסטיניות לאומיות. ארגון זה, ראה עצמו כנציג פוליטי של העם הפלסטיני. יאסר ערפאת שימש כיושב ראש לארגון. אדם זה, ידוע כמנהיג את השימוש הטרור ככלי עיקרי במאבק של הפלסטינים כנגד ישראל במשך מרבית חיי הבוגרים. בשנת 1978, כחלק מתהליך השלום בין ישראל למצרים, נחתמו הסכמי קמפ דיוויד על ידי נשיא מצרים אנואר סאדאת, נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, וראש ממשלת ישראל מנחם בגין. כחלק מההסכם, דרשה מצרים פתרון לבעיה הפלסטינית: הפעלת תוכנית אוטונומיה, שלאחר חמש שנים יבוא במקומה הסדר קבע. אולם למצרים ולישראל לא היה אינטרס לפעול כך, והעניין לא קודם.  בשנת 1988, ירדן הודיעה על ניתוק המגעים בינה לבין יהודה ושומרון. בעקבות כך, הופעל לחץ רב על ישראל והפלסטינים לקיים שיחות ביניהם על מנת להגיע לפתרון הסכסוך.  בעקבות מלחמת המפרץ ב- 1990 התקיימה וועידה בינלאומית בה נפגשו נציגים ישראלים עם נציגים פלסטינים לראשונה: ועידת השלום במדריד (ספרד), בשנת 1991. בוועידה זו, השתתפו נציגי ישראל, מצרים, לבנון סוריה וירדן, וכן נציגי ארצות הברית, ברית המועצות והאיחוד האירופי. הנציגים הפלסטינים (תושבי יהודה, שומרון, ורצועת עזה) היוו חלק מהמשלחת הירדנית. זאת על מנת שישראל תוכל לקיים משא ומתן עם הפלסטינים בלי לדון עם ארגון אש"ף. אולם בלא מודע כמה מהנציגים אכן השתייכו לארגון אש"ף. בוועידת השלום סוכם בסופו של דבר על פתיחה של שיחות דו צדדיות בין משלחת ישראלית לבין משלחת ירדנית- פלסטינית. השיחות אינן הביאו להתקדמות של ממש. ממשלת ישראל עדיין סירבה לנהל את השיחות עם אש"ף, אך למרות זאת הנציגים הפלסטינים היו מקבלים הוראות מהנהלת הארגון. יצחק רבין נולד בשנת 1922 בארץ ישראל להורים שהיו מחלוצי העלייה השלישית (עלייה שהחלה מסוף ימי מלחמת העולם הראשונה) וחברים בתנועת אחדות העבודה, אחת מהמפלגות הציוניות שפעלו עד קום המדינה.  אביו היגר מאוקראינה לארצות הברית ומשם לארץ ישראל במטרה להתיישב שם.  אמו עלתה לארץ בשנת 1919 מבבלארוס בתחילתה של העלייה השלישית, בספינה הרשמית הראשונה שהפליגה לארץ ישראל.  יצחק רבין גדל בתל אביב. ב-1928 החל ללמוד ב"בית החינוך לעובדים א'", בית ספר המשלב חינוך עברי וסוציאליזם (שוויון כלכלי). בשנת 1927, המשיך רבין את לימודיו בבית הספר החקלאי כדורי, שם עסק בחקלאות ובהנהלת חשבונות. בעקבות סגירתו של בית הספר באופן זמני, התארח רבין אצל יגאל אלון, שלימים היה למפקד הפלמ"ח. שם למד לראשונה להפעיל כלי נשק בקורס מטעם 'ההגנה'. לאחר שסיים את לימודיו ב'כדורי' בשנת 1940 בהצטיינות, נמנע ממנו להמשיך ללמוד באוניברסיטה בחו"ל בשל מלחמת העולם השנייה, והוא עבר לקיבוץ רמת יוחנן, שם הצטרף לתנועת הנוער העובד. רבין הצטרף ל" [|הגנה] "עוד כשהיה תלמיד בכדורי. ב- [|1941] ,היה מראשוני המצטרפים ל [|פלמ"ח], שם סיים קורס מפקדים בכירים והתמנה לסגן מפקד הגדוד הראשון של הפלמ"ח, בשנת 1945.  ב-1946 התמנה למפקד הגדוד האחראי על אזור השרון ירושלים, תל אביב והדרום.  ב-1947 התמנה על ידי יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח, לתפקיד קצין המבצעים של הפלמ"ח.  בימי שירותו בפלמ"ח, השתתף רבין גם במלחמת השחרור, שם שירת כמפקד על שני גדודים, מאוחר יותר כמפקד החטיבה שהשתתפה בקרבות עזים על הדרך לירושלים ובתוך העיר, וכן כמפקד מטה הפלמ"ח לזמן מה. בסופו של דבר מונה לסגנו של יגאל אלון והשתתף בתכנון וביצוע מבצעי התקיפה של צה"ל שסיעיו רבות לסיומה של מלחמת השחרור, כגון מבצע יואב שפתח את הדרך לנגב, ומבצע חורב, שמטרתו הייתה להוציא את [|הצבא המצרי] משטחי ארץ-ישראל ולשפר עמדות לקראת [|משא ומתן]. לאחר מלחמת השחרור, נותר רבין לשרת בצה"ל, וטיפס במהירות בסולם הדרגות:  ב-1949 מונה למפקד קורס מג"דים. ב-1951 התמנה לראש מחלקת מבצעים באגף במבצעים של המטכ"ל. ב- [|1953] קודם לתפקיד ראש ' [|אגף ההדרכה] ',ושנה אחר כך קיבל דרגת [|אלוף] . בשנת 1956 שירת כאלוף פיקוד הצפון, וב-1961 התמנה לסגן הרמטכ"ל. בסופו של דבר, הגיע יצחק רבין ב- 1963,לתפקיד הרמטכ"ל של מדינת ישראל, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1968. שנות כהונתו כללו את מלחמת ששת הימים ב-1967. בתחילת המלחמה הוטל על רבין לחץ כבד, וכן בפרוץ המלחמה סבל האשמות חמורות ממנהיגים שונים לגבי אופן פעולתו, שאף הובילו אותו לסף התמוטטות. אך בסופו של דבר, רבין פיקד על צה"ל בניצחונו הגדול, וזכה לתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית. ב-1968 פרש רבין מצה"ל, והתמנה על פי בקשתו לשגריר ישראל בארצות הברית, וכיהן בתפקיד חמש שנים. ב-1973 הצטרף למפלגת העבודה.  בינואר [|1974] נבחר רבין ל [|כנסת השמינית] והתמנה ל [|שר העבודה] .עם התפטרותהּ של ראש הממשלה [|גולדה מאיר] התמודד רבין על הנהגת 'מפלגת העבודה' מול [|שמעון פרס] – התמודדות ראשונה מבין רבות בין השניים. לאחר ניצחונו בבחירות פנימיות התמנה רבין ב- [|1974] לראש הממשלה החמישי של מדינת ישראל וראש הממשלה ה" [|צבר] "הראשון. במהלך כהונתו כראש הממשלה, במסגרת המלחמה בטרור, ערך צה"ל את "מבצע יונתן", לשחרור חטופים יהודים באוגנדה, שבעקבותיו, זכתה הממשלה להערכה ולהערצה בקרב העולם המערבי.   הממשלה בתקופת כהונתו של רבין תרמה רבות בבניה ציבורית ובמימון רכישה של אלפי דירות לזוגות צעירים, ומתפנים משכונות עוני. שכונות חדשות רבות נבנו. (רמת אביב ג', רמת שרת בירושלים).   בעקבות פרסום פרשיה לא חוקית בענייני בנק, שבה השתתפו הזוג רבין, הופעל לחץ רב על רבין באיומים, ובעמידה לדין, ולכן הגיש את התפטרותו מראשות הממשלה בשנת 1977. לאר תקופה קצרה של ראש ממשלה זמני, התמנה מנחם בגין באותה השנה לראש הממשלה.  בין השנים 1977-1984, היה רבין חבר הכנסת באופוזיציה.  בין השנים 1984-1988 כיהן יצחק רבין כשר הביטחון. בתקופת כהונתו, התמודד עם האינתיפאדה הראשונה, שפרצה במפתיע בשנת 1987. רבין נקט במדיניות של הטלת עוצר המוני, מעצרים המוניים, הכבדה של הממשל הצבאי בשטח המהומות, הרס ואטימת בתים, אכיפה נוקשה של חוק המס על התושבים, וכן סגירת בתי ספר. בשנת 1992, זכתה שוב מפלגת העבודה, שבראשה עמד יצחק רבין, בבחירות לכנסת השלוש עשרה. עם תחילת כהונתו, פתח רבין במשא ומתן לשלום עם [|סוריה], ועם הפלסטינים. למרות הבטחותיו של רבין שישיג שלום עם הפלסטינים תוך תשעה חודשיים, אולם גם לאחר שנה המשא ומתן לא התקדם והטרור הפלסטיני נמשך.
 * הסכמי השלום
 * הסכמי השלום **
 * יצחק רבין **

** הסכמי אוסלו, "הסכמי העקרונות" **

במהלך שנת 1993 יזם סגן שר החוץ, [|יוסי ביילין], שיחות חשאיות, תחילה ב [|לונדון] ואחר כך ב [|אוסלו] , בירת נורבגיה, לראשונהישירות עם הנהגת אש"ף, במטרה להגיע להסכם קבע כלשהו בעניין השלום בין ישראל לפלסטינים. דבר זה היווה שינוי מוחלט במדיניות ישראל עד כה, אשר סירבה עד אז לנהל שיחות עם ארגון הטרור אשר קרא להשמדת מדינת ישראל.   עם התקדמות השיחות דיווח עליהן ביילין לשר החוץ, [|שמעון פרס] ,ובהמשך התקדמותן נמסר עליהן לראש הממשלה, [| יצחק רבין] ,שאישר להמשיך בהן, מאחר שלא ייחס להם משמעות מיוחדת, ושיער שלא יצא מהם דבר. ** ההסכם הראשון ** נחתם בחשאי באוסלו, בירת נורבגיה ב- [|20 באוגוסט] [|1993] על ידי שר החוץ [|שמעון פרס] ועל ידי אחד מהאנשים הבכירים ביותר באש"ף, [|מחמוד עבאס] (ידוע גם בשם אבו מאזן).    האיגרת הישראלית שנשלחה ע ל ידי [|ראש ממשלת ישראל], [|יצחק רבין] , הכילה:    הכרה באש"ף כנציגו החוקי והלגיטימי של העם הפלסטיני. התחייבות לבטל את החוק האוסר על מפגשים עם אנשי אש"ף ואת ההכרזה על אש"ף כארגון טרור. האיגרת הפלסטינית שנשלחה על ידי יושב ראש ארגון [|אש"ף], [|יאסר ערפאת] , הכילה:   הכרה בזכותה של מדינת ישראל להתקיים בשלום ובביטחון.    קבלת ההחלטה ה-242 של מועצת הביטחון של האו"ם: אחת ההחלטות שהתקבלו במועצת האו"ם לאחר מלחמת ששת הימים. ההחלטה כללה פרטים טכניים שונים במסגרת השגת השלום במזרח התיכון.    קבלת ההחלטה ה-338 של מועצת הביטחון של האו"ם: החלטה שהתקבלה במועצת האו"ם לאחר מלחמת יום הכיפורים. החלטה זו קראה לשני הצדדים להתחיל בשיחות של משא ומתן להשגת השלום ביניהן, בחסות גורם חיצוני (ארצות הברית, ברית המועצות).    הודעה על נטישת הטרור והאלימות.    התחייבות לסיים את הסכסוך בדרכי שלום.    התחייבות לפעול להשגת שיתוף פעולה והסכמה מצד כל פלגי אש"ף. התחייבות להגיש למועצה הלאומית הפלסטינית אישור לשינויים בסעיפים של [|'האמנה הפלסטינית] ' השוללים את זכות קיומה של ישראל. ** הסכם אוסלו הרשמי ** (ובשמו הרשמי, "הסכם העקרונות"), נחתם ב-13 בספטמבר 1993, בטקס חגיגי שנערך בבית הלבן בו השתתפו נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, וראש אש"ף יאסר ערפאת. על המסמך עצמו, חתמו שמעון פרס כנציג ישראל, מחמוד עבאס כנציג אש"ף, וכעדים מזכיר המדינה האמריקני ושר החוץ הרוסי. לאחר החתימה נערכה לחיצת יד היסטורית בין ערפאת לבין רבין. ** תוכן ההסכם הרשמי ** :  נסיגת ישראל מהיישובים הפלסטינים ברצועת עזה ובאזור יריחו.  הקמת רשות פלסטינית (שליטה אזרחית פלסטינית באזורים מסוימים) למשך תקופת ביניים של חמש שנים. לרשות תהיה סמכות בכל שטחי יהודה ושומרון וחבל עזה בענייני חינוך, תרבות, בריאות, רווחה ועוד. כמו כן, תוקם משטרה פלסטינית באזור, ומועצה פלסטינית.  ישראל תמשיך להיות אחראית על הגנה מאיומים חיצוניים, וכן לביטחון של ישראלים בשטחי הרשות הפלסטינית  לאחר תקופת הביניים יושג הסדר קבע. ** הסכמים נוספים ** במסגרת הסכמי אוסלו: ** הסכם קהיר ** שנחתם ב-4 במאי 1994, ועסק בגורל רצועת עזה ואזור יריחו, כחלק מהסדר הקבע. ** הסכם ** העברת סמכויות בין ישראל לאש"ף, שנחתם ב-29 לאוגוסט, 1994.  ** הסכם אוסלו ב' ** - הסכם ביניים אודות הגדה המערבית (יהודה ושומרון) ורצועת עזה. ההסכם העניק לפלסטינים שלטון עצמי בערים הפלסטיניות באזורים אלו ובעוד 450 כפרים פלסטיניים נוספים.    בכלל הסכמי אוסלו, חולקו שטחי יהודה, שומרון ורצועת עזה, לשלושה סוגי שטחים:   ** שטחי **** A **** : ** שטחים בשליטה אזרחית וביטחונית של הרשות הפלסטינית.   ** שטחי **** B **** : ** שטחים בשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית ובשליטה ביטחונית של מדינת ישראל.   ** שטחי **** C **** : ** שטחים בשליטה אזרחית וביטחונית של מדינת ישראל.

על הסכמי אוסלו, זכו יצחק רבין ושמעון פרס יחד עם יאסר ערפאת, לפרס נובל לשלום. **// " //****// פנינו היום אל הסיכויים הטובים, אל ימים ללא דאגה ולילות ללא חרדה, אל כלכלה צומחת וחברה שאינה יודעת מחסור. אם וכאשר יגיע לכאן השלום, שאנו כה רוצים בו, ישתנו חיינו מן הקצה אל הקצה. לא נחיה עוד רק על חרבנו" //** ההכרזה של יצחק רבין עם חתימת ההסכם בכנסת. בנוסף רבין ציין בדבריו שהוא מודע לסיכונים שההסכם מכיל בחובו.

** העמקת השסע האידיאולוגי בחברה הישראלית: ** ** 'ימין', כנגד ה'שמאל' **

כשהסכמי אוסלו נודעו לציבור היהודי הרחב במדינת ישראל, התפתחה מחלוקת שהובילה לתגובות חריפות בין מחנה ** השמאל ** במדינה לבין מחנה ** הימין **. ** הימין, ** סברו כי הפלסטינים חתמו על ההסכם במטרה להשיג את מה שניתן להשיג במסגרת תהליך ההסכם, ואז להפר אותו, בלי כוונה אמיתית לקיימו. הטוענים זאת, מוכיחים זאת בהצהרותיו של ערפאת לבני עמו לאחר ההסכם, בהן השתמש רבות במונח ג'יהאד- מלחמת קודש, על פי הדת המוסלמית. כמו כן, בנאום שבו ערפאת השווה את הסכם אוסלו להסכם שקיים הנביא מוחמד, בעבר של האמונה המוסלמית, שבסופו של דבר הפר. אנשי ** הימין ** הביאו בנוסף לכך את מיעוט הפעולות שנעשו על ידי הפלסטינים כדי למנוע טרור, ואת השתתפותם הפעילה של הפלסטינים הביצוע פיגועים. כמו כן, בעקבות [|מבצע חומת מגן] נתפסו בידי צה"ל מסמכים רבים הקושרים את הרשות הפלסטינית ואת ערפאת למימון ועידוד פעילות טרור.    לעומתם,** השמאל ** טענו כי הפלסטינים התכוונו לקיים את ההסכם, אך משנוכחו כי הישראלים אינם ממלאים אחר ציפיותיהם ואינם מפסיקים את הבנייה בהתנחלויות וכי אין שיפור במצב הכלכלי, הפסיקו לתמוך בהסכם, וחלקים מהם הצטרפו לארגוני הסירוב בביצוע פיגועים. לטענתם, הקיפאון במשא ומתן על הסדר הקבע גרם לקריסת השלבים בתהליך שנבנו עד אז, והיווה גורם מרכזי להתפרצות מחודשת של [|טרור פלסטיני] .   אחרי דיון של יומיים ב [|כנסת] על הודעת הממשלה בנושא ההסכם וחילופי האיגרות, נערכה ב- [|23 בספטמבר] הצבעת אמון, בה הצביעו 61 חברי כנסת בעד החלטת הסיכום, 50 נגד, 8 נמנעו וחבר כנסת אחד נעדר מן ההצבעה. הנמנעים והנעדר כללו את חברי הכנסת של [|ש"ס] ושלושה חברי [|הליכוד], [|רוני מילוא] , [|מאיר שטרית] ו [|אסעד אסעד] , אשר בקשו לתת הזדמנות להסכם עם הפלסטינים. ** סערה במדינה **  ** הימין: "אל תתנו להם רובים" **   בתקופה שלאחר חתימת הסכמי אוסלו (1994-1995) התעוררו גלים של הפגנות סוערות נגד ההסכם בקרב ** הימין ** :   טבח מערת המכפלה-  [|פיגוע ירי] שנערך ב- [|25 בפברואר] [|1994] בחגהפורים, בו [|נרצחו] 29 [|מתפללים] [|מוסלמים] ב [|מערת המכפלה] ב [|חברון] , על ידי [|ברוך גולדשטיין] , [|רופא] [|יהודי] תושב קריית ארבע. פיגוע זה, היה הפיגוע הגדול ביותר של טרור יהודי מאז קום המדינה, ובעקבותיו פרצו מהומות במרבית היישובים הפלסטיניים.  גל של פיגועי התאבדות בין השנים 1994- 1995, בהם נהרגו עשרות אנשים.  הפגנות ** ימין ** רבות נערכו בכל רחבי הארץ- הפגנות בזירות פיגועים אשר התקיימו מיד לאחת התרחשותם, הפגנות בהן המפגינים חסמו צמתים וכבישים. המפגינים קראו קריאות חריפות ומזלזלות כנגד ראש הממשלה: "רבין בוגד", "רבין רוצח", והניפו כרזות המציגות את רבין עטוי כאפיה ומחבק את ערפאת.  מסע ציבורי נרחב נוהל נגד הממשלה ויצחק רבין, שעמד בראשה. דוברי **הימין** בכנסת טענו כי הממשלה אינה לגיטימית, ומתחו עליה ביקורת חריפה.‏‏ בעקבות התקדמות תהליך ההסכם בחתימת ** הסכם אוסלו ב', ** התעוררו תגובות חריפות נוספות בקרב** הימין: **  טקס 'פולסא דנורא'- טקס - [|קללה], שמקורו בספרות חז"ל. פירושו המעשי הוא תפילה לכך שהמקולל ימות במהרה, בדרך טבעית או בכל אופן אחר. נוסח הקללה מבוסס על מספר קטעים מ [|ספר הזוהר] . אנשי ** הימין ** קיימו טקס זה, ב-2 באוקטובר, 1995, מול ביתו של רבין בירושלים.  הפגנת רבבות אנשי ** ימין ** בכיכר ציון בירושלים- ההפגנה התקיימה בליל הדיון על ** הסכם אוסלו ב' ** . בהפגנה נאמו ראשי מפלגות הימין. המהלך ההפגנה, נשמעו קריאות של "בדם ובאש את רבין נגרש", ו"מוות לרבין" מצד המפגינים, וכן נשרפו תמונות רבות של רבין. בתום ההפגנה, החלו כמה מאות מהמפגינים עברו מהכיכר לכנסת, שם החלו להשתולל באלימות ולזרוע הרס ואף ניסו לפרוץ לרחבת הכנסת. ** השמאל:"כן לשלום, לא לאלימות" ** מחנה ** השמאל **, בחר להגיב להפגנותיהם הסוערות של מחנה ** הימין ** , בדרכים פחות סוערות: עיקר התגובות הופיעו באמצעי התקשורת השונים, כמו לדוגמא, כתבה שפורסמה בעיתון "הארץ", על ידי אריה כספי: **// ..." 'רבין בוגד', הוא ביטוי שיכול להביא מישהו מהמאזינים של הימין לחסל את החשבון עם הבוגד. כל מי שמשתמש בביטוי יודע זאת". //**   כמשקל נגד להפגנות הימין ארגנו תנועות השמאל ב-4 בנובמבר 1995, בכיכר מלכי ישראל בתל אביב, הפגנה גדולה לתמיכה בממשלה וברבין, תחת הכותרת - "כן לשלום, לא לאלימות", הפגנה שבסופה הגיעה תגובת השיא מקרב הימין: ** רצח ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין. **
 * בכנסת **

** רצח יצחק רבין ** ב- [|4 בנובמבר] 1995, נרצח [|יצחק רבין] על ידי איש ** ימין ** קיצוני, [|יגאל עמיר], אשר ביקש למנוע ואף לעצור את התקדמות ההסכם. יגאל עמיר נולד בהרצליה בשנת 1970 למשפחה דתית. אמו הייתה גננת, ואביו סופר סת"ם. הוא למד ב [|בית הספר] של [|החינוך העצמאי] ב [|הרצליה] וב [|ישיבת היישוב החדש] ב [|תל אביב] . לאחר לימודיו התיכוניים, למד ב [|ישיבת ההסדר] 'כרם' ביבנה,ובמסגרתה שירת ב [|צה"ל] כלוחם בגדוד של [|חטיבת גולני]. עמיר למד [|משפטים] ב [|אוניברסיטת בר-אילן], שם הוכר כמארגן מפגשי [|פנויים ופנויות] מהמגזר הדתי. כמו כן היה פעיל בארגון [|הפגנות] נגד [|הסכמי אוסלו]. יגאל עמיר סבר ** ש **** [|הסכמי אוסלו]  ** הם סכנה קיומית למדינת ישראל וקיווה שהרצח יפגע ההמשך ביצועם. עמיר ערך לפני הרצח מספר ניסיונות להתקרב לרבין על מנת לבחון את מעגל האבטחה סביבו. על פי הודאתו במשטרה לרצח קדמו שלושה ניסיונות שונים שבהן ניסה עמיר לירות בראש הממשלה, אך ברגע האחרון נמנעו עקב סידורי האבטחה. הראשון מבניהם, היה בינואר 1995. ** הרצח ** עצרת התמיכה בהסכמי אוסלו, "כן לשלום ולא לאלימות" שאורגנה על ידי אנשי ** שמאל **, בכיכר מלכי ישראל בתל אביב, הסתיימה בסביבות השעה 22:00, בביצוע של "שיר לשלום", שבו השתתף ראש הממשלה רבין. בעת שצעד אל עבר דלת מכוניתו הפתוחה, מלווה במאבטחים,נורו לעבר יצחק רבין שלוש יריות. שתיים פגעו ברבין, שלא לבש [|אפוד מגן], ואחת במאבטחו יורם רובין. רבין הוחש אל מכוניתו והובל ל [|מרכז הרפואי תל אביב], שם נפטר מפצעיו כעבור 40 דקות. לאחר שנקבע מותו, יצאה הודעת הממשלה מחוץ לשערי בית החולים: **// … //** **// " //****// ממשלת ישראל מודיעה בתדהמה, בצער רב, וביגון עמוק על מותו של ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, אשר נרצח בידי מתנקש, הערב בתל אביב. הממשלה תתכנס בעוד שעה, לישיבת אבל בתל אביב. יהי זכרו ברוך." //**   מילותיה הראשונות של ההודעה: "ממשלת ישראל מודיעה בתדהמה", הפכו למטבע לשון, אשר שימש מאוחר יותר גם ככותרת ספר שעסק ברצח. רבין נקבר ב [|לוויה ממלכתית] ב [|חלקת גדולי האומה] ב [|הר הרצל] בירושלים. בהלווייתו השתתפו כ-80 ראשי מדינות. המוני עם השתפו בלוויה ועברו על פני הארון. אלפי בני נוער התאספו במקום הרצח על מנת להתייחד לזכרו של רבין בשירה ובהדלקת נרות זיכרון. שמה של "כיכר ישראל" בתל אביב, המקום בה התקיימה העצרת שבסופה נרצח ראש הממשלה, שונה ל"כיכר רבין". במקום הרצח, הוקמה אנדרטה לזכרו. ברחבי כל הארץ נקראו רחובות בכל הארץ, מרכז רפואי ובנייני ציבור. (היישוב "צור יצחק", "מחלף רבין"). בממשלת ישראל נקבע יום י"ב בחשוון, יום הרצח, כיום זיכרון ממלכתי שמצוין במוסדות המדינה, במחנות צה"ל ובבתי הספר. ** ההפללה ** צלם חובב בשם רוני קמפלר, נכח בעצרת התמיכה בתל אביב, ביום הרצח והצליח לתעד את ההתנקשות של יגאל עמיר בראש הממשלה במצלמת וידיאו שנשא. קמפלר התכוון להנציח את האירוע לצורך סרט אישי, כאשר במקרה עמד מנקודת תצפית שצפתה הישר אל יגאל עמיר. בקלטת הוידיאו נראה יגאל עמיר בבירור עם אקדח שלוף בידו, המכוון אל גבו של ראש הממשלה. כמו כן, מתועדות בוידיאו היריות שבקעו מאקדחו של עמיר, והמהומה שפרצה בעקבות היריות. קלטת הוידיאו סייעה רבות בחקירת הרצח שימשה כראייה מכרעת במשפטו של יגאל עמיר. ** החקירה ** בעקבות הרצח הוקמה ועידת חקירה בראשות נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר. ועידה זו נקראה "ועידת שמגר", על שמו של נשיא בית המשפט. ב-1996 פרסמה הועידה את ממצאיה. בעקבות הממצאים יגאל עמיר הועמד לדין, והורשע בגין רצח ראש הממשלה יצחק רבין. על הרצח, עמיר נידון למאסר עולם. על פציעת מאבטחו של רבין, הוא נידון לעוד 6 שנות מאסר. במשפט נוסף, נידון עמיר ל-8 שנות מאסר נוספות בגין קשירת קשר לביצוע פגועי טרור נגד פלסטינים, וייצור של נשק בנוסף להחזקתו שלא כחוק. בשנת 2001, כשיצא החוק הקובע אפשרות של שחרור אסיר עולם על תנאי, נקבע גם כן שחוק זה אינו יחול על עבריינים שרצחו ראש ממשלה על רקע אידיאולוגי. עמיר מעולם לא הביע [|חרטה] על הרצח, ובראיון שנתן בשנת [|2004] חזר והדגיש שלדעתו פעל בצורה נכונה, ובאמצעות הרצח הציל את עם ישראל. הרצח גרם לזעזוע עמוק בציבור: ויעדת שמגר, כתבה על הרצח: **// "מאז כינונה של מדינת ישראל היה כוחה בשילוב ובאיזון ההכרחיים בין טיפוח כוחה, לבין ההגבלות המוסריות שנטלה על עצמה. גאוותה של מדינת ישראל כדמוקרטיה היחידה במזרח התיכון, הייתה בין השאר בכך שתופעות שליליות, כגון רצח פוליטי, אינן מצויות בתרבות הפוליטית שלה. ראינו את עצמנו משוחררים מלחצים של אלימות פנימית, שאפיינה לא אחת מדינות אחרות באזור. לא העלינו על דעתנו כי חשבונות פוליטיים או מחלוקות אידאולוגיות יוכרעו במדינת ישראל בלחיצה על ההדק. לא האמנו כי יישוב מחלוקות אידאולוגיות נמצא בטווח של ירייה. סירבנו להשלים עם המחשבה כי שפיכות דמים בין יהודים תהפוך להיות דרך שאיש או קבוצה, ויהיו קיצוניים ככל שיהיו, תתייחס אליה כאמצעי שניתן לנקוט בו במסגרת של מאבק פוליטי-אידאולוגי. האמנו כי כוחנו המוסרי יעמוד לנו לעצור את התהליכים השליליים //****// . //**   **// שלוש יריות אקדח ב-4 בנובמבר 1995 שינו כליל את הנחות היסוד האמורות. מדינת ישראל שלאחר רצח ראש הממשלה מר יצחק רבין ז"ל, לא תשוב להיות מה שהייתה לפניו //****//. //****// " //**   דבריו של שופט בית המשפט העליון, אליעזר גולדברג, ביום שדחה את ערעורו של יגאל עמיר:    **// "שמענו ערעור זה, שאנו דוחים אותו //****// בזה, ביום כ' בתמוז, יום פטירתו של //****//  [|בנימיןזאב הרצל]. //****// את המדינה חזה. האפשרות כי מנהיג יהודי במדינת היהודים שתקום, יירצח //****// בידי יהודי, ודאי שלא עלתה על דל מחשבתו. לא כך חזו ראשונים כי יקרה בהגיענו //****// לעצמאות. ואף אנו, שכבר למדנו לעמוד על הפער בין החזון למציאות, לא נטה לבנו להאמין //****// כי נבלה אשר כזאת תהיה בישראל. באה המציאות וטפחה על פני ראשונים ואחרונים. ראש //****// ממשלתה של מדינת ישראל אכן נרצח בידי המערער //****//. //****// " //**   ** סיכום **   במהלך העבודה, עקבנו אחרי תהליך חתימתם של הסכמי אוסלו. להסכמים הללו, ישנם כמה גורמים בעלי השפעות משמעותיות:   הראשון, הוא המשא ומתן הפתוח שנערך עם ארגון אש"ף, אנשי טרור לכל דבר שידוע שגרמו להרבה פיגועים בעבר. הגורם השני, הוא השטחים שנמסרו לרשותם של הפלסטינים במהלך ההסכם, והזכויות הרבות להם זכו התושבים הפלסטינים, דבר שיכול לגרום לחלחולה של התרבות, ולפגיעה ביטחונית במדינת ישראל מבפנים. הגורם השלישי, הוא גירושם של תושבים יהודים משטחים רבים, דבר שמונע את התרחבותה של המדינה. לאור הדברים הללו אני סבורה שהסכמי אוסלו, יותר הרעו למדינה מאשר תרמו לה. גם לאור העובדה, שההסכמים כמעט ולא הביאו לשום התפתחות בתהליך השלום בין ישראל לפלסטינים, ועד היום אנו עוסקים בנושא זה. לאחר שעקבנו אחרי תהליך ההסכמים, ראינו תגובות שונות לחתימתם בחברה הישראלית, מצד הימין במדינה, ומצד השמאל. למרות שאני נוטה להסכים עם אנשי הימין, אינני סבורה כי פעולותיהם השונות של הימין שננקטו על מנת להביע את דעתם בציבור, היו נעשו בצורה הנכונה. לדעתי, היה אפשר למצוא דרכים שונות כדי להביע את דעת הימין, וכדי לשנות את דעתם של אנשי השמאל. לאחר דעותיהם של הימין והשמאל, ראינו איך השסע האידיאולוגי במדינה הגיע לשיאו- ברצח ראש ממשלה של מדינת ישראל, יצחק רבין. איני חושבת כלל שפעולה ברמה כזו היה נחוצה. הדבר זעזע אותי מאוד, מכמה סיבות: הראשונה, היא האבסורד הקשה שאליו הגיעה המדינה: ממטרה להגיע לשלום עם אויבים ולמנוע רצח וטרור, אל שנאה גדולה בינינו, ורצח וטרור בתוכנו ממש! השנייה היא העובדה שאדם העז לרצוח את יצחק רבין, איש שכפי שראינו היה אדם שתרם רבות למדינה, גם עם עשה כמה טעויות. והסיבה האחרונה, היא שהרוצח, יגאל עמיר, היה אדם דתי מאמין, ושירת למען המדינה, היה מסוגל לבצע רצח אדם יהודי, ויותר מכך, רצח ראש ממשלה, ואישיות גדולה במדינת ישראל.
 * יגאל עמיר **

חוץ מההשלכות הרבות שיש לרצח על מדינת ישראל, הרצח משפיע רבות על הצורה בה שאר מדינות העולם רואים כעת את מדינת ישראל.

** ביבליוגרפיה **

"אוסלו, תהליך". __אתר הכנסת__, לקסיקון מונחים. 25 במאי 2011, 12 במאי 2011. >[]> אייבנר איתמר. "חפרו את קברו של רבין ובכו", __ידיעות אחרונות__, 6 בנובמבר 1995. הולצמן אמנון. "הסכמי אוסלו ותחילת פיגועי ההתאבדות ", __גושלום__, 4 באפריל 2011, 12 במאי 2011. >[]> "הסכמי אוסלו". __ויקיפדיה__, האנציקלופדיה החופשית. 8 במאי 2011, 12 במאי 2011. [|<] []< יוסי ביילין. "אוסלו", __הא"ב שלי__, לקסיקון פוליטי, 2 בנובמבר 2010, 12 במאי 2011. >[|http://www.beilin.org.il/lexicon/lexicon_main.asp?topic_id=2&sub_topic_id=89]>  משעל ניסים. __ואלה שנות__. תל אביב: הוצאת משכל, (1997), עמ' 317-319.  סביר אורי. __התהליך__. תל אביב: הוצאת משכל, (1998).  "רצח רבין". __ויקפדיה__, האנציקלופדיה החופשית. 5 במאי 2011, 12 במאי 2011.   [|<] []>