מיטב+מ.+-+אביגיל+ג.+-+השתלבות+המזרחיים+בקיבוצים

בס"ד

toc

השתלבות המזרחים בקיבוצים
בחרנו להתייחס בעבודתנו לפער העדתי. בתוכו התמקדנו בנושא שלדעתנו הוא חשוב מאוד, והוא: השתלבות המזרחים בקיבוצים, בשנות החמישים של המאה העשרים.

המזרחים שעלו לארץ עם משפחותיהם היו מאוד דתיים והקפידו על קלה כבחמורה. לעומתם,הקיבוצניקים,עלו לבדם לארץ מארצות המערב,לאחר שהוריהם התנגדו למהלך זה. אם הם לא עלו,הרי שהם צברים שנולדו כאן. כאשר הגיעו המזרחים לקיבוץ- לאחר שעברו תלאות רבות, לדוגמא: ריסוס הדי די טי (חיטוי),המעברות-מגורים בפחונים ללא אמצעים וכו'- הם הרגישו מנודים,שונים ונבדלים. הקיבוצניקים,הדור החילוני: עובדי הארץ והאדמה המנותקים לחלוטין מהקב"ה והמצוות ציפו מהמזרחים לנהוג כמוהם,ולהתנתק מהעבר,מהמשפחה,מהקב"ה והמצוות ולהקדיש את חייהם לטובת הקיבוץ,לעבודה וללא מגבלות דתיות. המזרחים,בניגוד אליהם,התקשו לקבל את התפיסה החילונית הזו. כבר לאחר יום העבודה הראשון הם התקוממו נגד העובדה שכל יום עליהם להתייצב בשעה מוקדמת לעבודה קשה ומפרכת בחום ובקור. לאחר מספר ימים מועטים כבר ביקשו המזרחים לצאת לבקר את משפחותיהם במעברה. הקיבוצניקים לא נעתרו לבקשתם, ולא הבינו מדוע הם להוטים כל כך לבקר את הוריהם- שמבחינת הקיבוצניקים, היו רק עבר אפל ותו לא. בספר תרנגול כפרות, מאת אלי עמיר אשר בעצמו בוגר עליית הנוער, הסופר מתאר בבהירות וברהיטות רבה את השסע. "תרנגול כפרות עוסק במאבקי הקליטה וההתערות של חברת נוער המתחנכת בקיבוץ, במסגרת עליית הנוער, בשנות החמישים. הספר חושף את כאב המפגש בין שונים, את ייסורי ההתנתקות משורשים ומסורות רבות שונים. כן מתמודד הספר עם שאלת היחס בין ותיקים לעולים, במאבק הרוחני-תרבותי בין יוצאי אירופה ובין יוצאי ארצות האיסלם." (מתוך ההקדמה לספר) הסופר מציג שתי דעות מרכזיות בין המזרחים עצמם: דעה אחת חשבה שעל מנת להשתלב בקיבוץ במהרה,כדאי להם לעזוב את מנהגיהם ולנהוג לפי הקיבוץ בכל תחומי החיים: דיבור, מוסיקה, לבוש, חברה, אוכל, השכלה ותפיסת עולם. כאשר אחד המזרחים ניסה בכל כוחו להשתלב בחברה האשכנזית, הוא יצא מנודה משני הצדדים: חבריו המזרחים כעסו עליו מאוד, שהוא לכאורה בוגד בהם ומשאיר אותם מאחור, ואילו האשכנזים לא קיבלו אותו מטעמי גזענות. מצד שני,המזרחים הגאים לא רצו לעזוב את עברם והמשיכו לנהוג כמו שהיו רגילים: ניגנו בעוּד מנגינות מזרחיות,רקדו ריקודים מזרחים,אכלו אוכל מסורתי שלהם,לא דיברו עם הקיבוצניקים בגילם מטוב עד רע- ובכלל לא היו מוכנים לשנות דבר בחייהם. המזרחים תפסו את הקיבוצניקים כחברה מתנשאת, שבגלל סיבות סתמיות -כמו: ההשכלה הגבוהה שלהם, הצבריות שלהם והמנהגים השונים שלהם- לא היו המזרחים ראויים לקבלת יחס מהם ותשומת ליבם. מצד שני, הצברים תפסו את המזרחים כגלותיים, חברה שונה ופחותה מהם, והם לא ניסו לצאת לקראתם ולשלב את תרבות המזרח עם תרבות המערב.

אבל לא כל הקיבוצניקים היו מתנשאים ופוגעניים. היו קיבוצניקים, אמנם מעט במספר, אשר קיבלו את המזרחים בסבר פנים יפות ובשמחה. הם עודדו אותם להשתלב בחברה- ובכל זאת לא לוותר על עקרונותיהם, הם עמדו לצדם במחלוקות, ייצגו אותם בנאמנות מול חברי הקיבוץ, דאגו להם ולשלומם, ולא נתנו להם לוותר. כל זאת הם עשו מתוך טוב לבם בלבד, ולא מתוך הבנה והסכמה- הם לא הסכימו עם דרך החשיבה של המזרחים- גם הם חשבו, כמו שאר חברי הקיבוץ, שעל המזרחים להתנתק ממשפחותיהם ולהשתלב בחברה המערבית. אבל הם, בניגוד לשאר הצברים, חשבו שלא יהיה זה נכון להכריח את המזרחים לחשוב כמוהם- הם העדיפו לתת להם לחשוב כפי שנראה להם, ושייווכחו לאחר זמן מה שהם טועים, ושהצדק נמצא עם חברי הקיבוץ. כאשר רצו חברי הקיבוץ להוסיף ולקבל עוד נערים ונערות מהמעברות, היו אלה המזרחים ה"ותיקים" אשר היוו את הגשר בין מזרחי המעברות לבין חברי הקיבוץ הצברים. המזרחים ה"ותיקים" ידעו איך לקבל את המזרחים החדשים מהמעברות בצורה הטובה ביותר, וכך הקיבוץ לא חזר על טעויותיו בשנית.

גם בסרט "סאלח שבתי", אנו יכולים לראות דרך דומה של קליטת מזרחים בארץ. בסרט אנו פוגשים את סאלח ומשפחתו שעלו ממרוקו לארץ ישראל והתיישבו במעברה. למרות שהם הסתגלו במהירות לחיי המעברה, הצברים ניסו לנצל את חולשותיו של סאלח, את העובדה שהיה מעין מנהיג תושבי המעברה ואת תמימותו שכך ששיחדו אותו לעמוד לצידם בעת הבחירות, בתמורה למגורים בשיכון ועוד.

לסיכום, בחרנו לצטט את דברי אורי גורדון, ראש עליית הנוער, בתגובה לספר תרנגול כפרות: "אמנם, זהו סיפור המתרחש בשנות החמישים, אך השאלות החברתיות-תרבותיות שבהן הוא מתלבט, מעסיקות אותנו גם היום... סיפור על שנות החמישים, תקופת "הסער והפרץ" של ראשית שינוי הערכים בחברה הישראלית, שינוי שהטביע את חותמו העמוק על כל אורחות חיינו."

בסופו של דבר, המתח בין הקיבוץ למעברה לא נפתר בצורה מושלמת ומלאה, וגם מצד המעברה, שבתחילה היו להוטים להשתלב בין חברי הקיבוץ, לבסוף הם לא רצו לקבל את מתנות הקיבוץ, גם כשהמתנות הובאו מבני משפחתם, וכאשר המשפחה הייתה נתונה במצב קשה. זה היה אחת מהסיבות היותר מרכזיות לשבר העדתי, מכיוון שבאותה תקופה הקיבוצים והמעברות היוו חלק נכבד מאוכלוסיית ארץ ישראל, וכאשר צד אחד לא היה פתוח לקבל את השני ולהפך, המצב גרם לפער חברתי גדול, שעד היום הוא לא נפתר לגמרי, לצערנו הרב. אנחנו חושבות שצריך לשנות ולשפר את היחס בין המזרחים לישראלים, ולהתייחס לכל אדם כשווה לנו. אנחנו רוצות לשאוף להגיע ולקיים את דברי בן גוריון בהכרזת העצמאות, 1948: "...מדינת ישראל תהא פתוחה לעליה יהודית ולקיבוץ גלויות; תשקוד על פיתוח הארץ לטובת כל תושביה; תהא מושתתת על יסודות החירות, הצדק והשלום לאור חזונם של נביאי ישראל; תקיים שויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין; תבטיח חופש דת, מצפון, לשון, חינוך ותרבות..."

ביבליוגרפיה
"מגילת העצמאות", __אתר הכנסת.__ 4/4/11, 2002. < [] >.

__ סלאח שבתי (קלטת). __ גולן, מנחם, 1964.

עמיר, אלי. __תרנגול כפרות__. עם עובד, 1983.